Hajnali négy óta a teraszon üldögélünk a macskával, elképesztő a meleg. Nem volt rossz látni a pirkadatot, és isteni érzés volt a hűvös levegő, csak ilyenkor mindig tartok a nap többi részétől, hogy hogyan fogom bírni, mert később nyilván jönni fog egy-két energiacrash. Mindegy; ha minden igaz, ma lehet majd pihenni. Azt is tudom, hatkor milyen teendővel kell folytatnom (a garázst kell kitakarítani még a nagy meleg előtt, elképzelni is nehéz jobbat...), de addig még van egy kis idő, úgyhogy megpróbálom megírni ezt a régóta esedékes posztot. Nem lesz átfogó és alapos, nézzétek el: ilyen gyatra éjszaka után örülök, ha egy kicsit össze tudom szedni a gondolataimat. Szóval: a mostanában egyre erősebb és egyre jobb internetes önsegítő cikkeknek és videóknak hála, egy ideje tudom, hogy én is a szuperérzékeny emberek közé tartozom. Hogy ez áldás vagy átok, nehéz megmondani. Biztosan kihagynám azt a részét, ahogyan mindent agyonelemzek magamban, ahogyan az emberek rezgései, hangulatai kihat